![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_5-1290x690-61e-61e.jpg)
Покажи мені свободу: Молодь Узбекистану в портфоліо Каміли Рустамбекової
Узбекистан, незважаючи на свою багату історію та культуру, країна маловивчена. Його територія згадується в середньовічних арабських і середньоазіатських джерелах, а перші держави відносяться до VIII—VII століть до нашої ери, тобто Самарканд та Бухара є ровесниками Рима. Більшість жителів Узбекистану — мусульмани, і їхній уклад багато в чому залишається консервативним, до всього нового вони ставляться насторожено або навіть із осудом.
Ташкентська фотографка Каміла Рустамбекова спостерігає навколишнє життя, фіксуючи зіткнення минулого і майбутнього — природного прагнення молоді до свободи самовираження та багатовікових засад.
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_author_200x200_acf_cropped-150x150.jpg)
Фотографка, народилася в Ташкенті, Узбекистан. Навчалася онлайн на курсі фешн-фотографії у Photocollege.
— Пострадянське східне середовище агресивно реагує на все нове та яскраве. Ба більше, тут, в Узбекистані — країні з переважаючою східною ментальністю і важливою роллю релігії, — виглядати так, як зручно особисто тобі, може бути навіть фізично небезпечно. У липні 2021-го я вирішила запропонувати знайомим і друзям поміркувати над тим, як вони виглядали б, якби не існувало обмежень на самовираження. Так з’явився проєкт «Якби не було суспільства». На пару годин його герої постали перед моїм об’єктивом у бажаних образах і комфортному середовищі.
В Узбекистані виглядати так, як зручно особисто тобі, може бути навіть фізично небезпечно.
Я хотіла, щоб вони повністю контролювали свій зовнішній вигляд — одяг, макіяж, зачіску, — а також місце зйомки. Хтось обрав свою кімнату, інші вважали за краще позувати в моїй колишній фотостудії. У проєкті взяли участь 9 людей, але два портрети, на жаль, не вийшли, бо я запорола експозицію (зйомка була на широку плівку).
Коли я зібрала портрети як диптихи, то зрозуміла, що думка не читається — щось не спрацювало. Тоді я попросила героїв від руки описати їхній вибір образу, і потім ми наклали пояснення на фотографії. Як показує інстаграм-статистика, це моя найпопулярніша публікація, і я гадаю, вона підтверджує, що я зачепила гостру проблему нашого суспільства. Також мені здається дуже важливим, щоб свободу у самовираженні мали й місцеві чоловіки, наприклад транслюючи її через макіяж або лак для нігтів.
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_7.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_4.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_6.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_5.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_1.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_3.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_society_2.jpg)
Крім того, проєкт відображає мої особисті переживання: я теж хочу багато татуювань, хочу відчувати силу і розкутість оголеного тіла. Цікаво було розмірковувати разом із героями про джерела різних обмежень. Для когось це родина, для інших суспільство чи робота.
Сама я відчуваю особливу несвободу, коли їжджу до дідуся та батька до міста Янгіюль Ташкентської області, де жила раніше. Я з традиційної мусульманської узбецької родини, в якій важко залишатися собою. Як мінімум мені доводиться завжди носити одяг із довгим рукавом, щоб сховати татуювання.
Я з традиційної мусульманської узбецької родини, в якій важко залишатися собою.
Начебто дрібниця, але постійно присутнє відчуття, що я прикидаюся іншою людиною. Нудно розповідати казки про те, як я зустрічала Новий рік із чоловіком, з яким ми вже три місяці не разом і збираємося розлучатися. Я не можу нікому толком пояснити, чим займаюся, — усі чекають, коли ж я почну працювати за фахом — економістом. Я розумію, що граю чужу роль. Мій особистий вигаданий образ сильно виснажує, і потім я сама вже перестаю розуміти, хто ж я насправді.
Суспільство сильно затискає нас усіх, роблячи агресивнішими. Усе, чого б мені хотілося, — допомогти людям почуватися вільними, сказати їм: «Агов, усе нормально! Можна бути будь-ким, виглядати як завгодно, і це ніяк тебе не визначатиме».
Від друзів я отримую підтримку, але у мережі багато хейту. Вісімдесят відсотків моєї аудиторії — місцеві, які часто схильні сприймати все по-своєму і злитися. Фотографія, як будь-яке мистецтво, суб’єктивна, але деякі «сенси», які люди знаходять у зображеннях, взяті швидше з їхнього особистого. Наприклад, дівчат, які знімаються у мене в оголеному вигляді, називають «шльондрами», а неголене волосся під пахвами або в зоні бікіні сприймають як виклик. Щиро кажучи, я дуже від цього втомилася. Але найбільше я переживаю через людей, яких фотографую. Відкритися і без того важко, а тут ще стільки негативу у твій бік.
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_1.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_7.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_5.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_8.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_azi-land.jpeg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_2.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_3.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_Azi-Land_6.jpg)
Серія Azi Land — комерційний проєкт, знятий у рамках рекламної кампанії бренду одягу. Референсами були архівні знімки з «Туркестанського альбому» Костянтина фон Кауфмана 1871 року. Об’єднала фотографії тема сестринства, жіночої сили та ніжності, що близьке й мені особисто. З одного боку, я хотіла передати силу жінки-наїзниці, її войовничість, незалежність та прагнення до завоювань, з іншого — її витонченість і ніжність. Альбом фон Кауфмана мене надихнув, це багатий візуальний ресурс, який документує завоювання Центральної Азії Російською імперією. У ньому зібрані матеріали з архітектури, археології та етнографії регіону.
У фотографії мене найбільше цікавить тема свободи і любові: до себе, до інших, до свого минулого. У серії «Якби не було суспільства» це свобода від соціальних засад, в Azi Land — свобода як частина ідентичності.
У «Вірменії» йдеться також про любов — до свого коріння, про пошану до нього та про красу національних елементів. Ця серія присвячена мріям про райське місце, де ти ніколи не був. На прикладі родини Крістіни, героїні серії, я хочу розповісти про вірменську діаспору в Узбекистані, про людей, які шанують традиції. Сама Крістіна ніколи не була у Вірменії, але вона вважає себе частиною великої нації з багатою історією. Її мама й тітка пам’ятають Вірменію часів Радянського Союзу, хоча тоді враження зіпсував націоналізм та негативне ставлення до обрусілих вірмен. Однак були і хороші спогади: про природу, архітектуру, музику.
«Вірменія» присвячена мріям про райське місце, де ти ніколи не був.
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_armenia-4.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_armenia.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_armenia-3.jpg)
![](https://birdinflight.com/wp-content/uploads/2022/01/rustambekova_armenia-2.jpg)
Мені дуже близький образ вірменської жінки, завжди сильної, незалежної, сповненої гідності. «Вірменська жінка має нести себе!» — говорила мені тітка Крістіни. Ще мене захоплює смак вірменок, вони дуже стильні. Я хочу продовжити вивчати різні діаспори.
Не хочеться вигадувати історії, здається правильним допомогти своїм героям говорити про сьогодення.
На цьому етапі я знімаю тільки в Узбекистані, намагаючись максимально точно й тонко передати особисте відчуття місця, його атмосферу, поділитися пережитим досвідом — як позитивним, так і негативним, — озвучити проблеми. Я прагну частіше подорожувати та пізнавати країну, знаходити в ній нову себе, виявляти щось первородне й чисте. Увагу я зосереджую на людях: робітниках, фермерах, батьках і дітях. Не хочеться вигадувати історії, здається правильним допомогти своїм героям говорити про сьогодення.